Kronika je vodilna slovenska zgodovinska revija, ki objavlja prispevke s področja (slovenske) krajevne zgodovine.
Rimska obrečna postaja v Verneku pri Litiji
Prispevek predstavlja rezultate zaščitnih arheoloških raziskav, izvedenih leta 2024 v Verneku pri Litiji, tik ob levem bregu Save. Najdeni so bili verjetno naplavljeni odlomki bronastodobne keramike, ki jih lahko uvrstimo v horizont Oloris–Podsmreka. Potrjen je bil obstoj manjše rimske naselbine, ki je živela vsaj od sredine 1. do sredine 2. stoletja n. št. Sklepamo, da gre za eno izmed obrečnih postaj na območju savske soteske, namenjenih oskrbi čolnarjev in menjavi tovorne živine.
Avtorske pravice (c) 2026 avtor https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Zgodovinske sledi koroških točajev z Ostrovice na ozemlju današnje Slovenije
Spanheimski potomci z Ostrovice na avstrijskem Koroškem so imeli ta slikoviti grad v dednem fevdu od srede 12. do zadnje četrtine 15. stoletja. Kot dedni točaji se prvič omenjajo v začetku 13. stoletja, ko je koroški vojvoda Bernhard pred odhodom s kraljem Otonom IV. na cesarsko kronanje v Rim vzpostavil dvorne urade v svoji rezidenci v Šentvidu ob Glini. Ostroviški so pustili opazno sled tudi v slovenski zgodovini, kar potrjuje več kot 270 z njimi povezanih virov, ki sodijo v t. i. slovenski korpus. Večinoma gre za originalne listine, delno notarske zapise, v manjši meri pa za poznejše prepise danes neohranjenih originalov. Razprava se osredotoča na njihovo povezanost z ozemljem današnje Slovenije. S podelitvami in nakupi so v 14. stoletju pridobili pomembno posest na Vipavskem in osrednjem Kranjskem, v lasti pa so imeli tudi po njihovem nazivu točaj (nem. Schenk) imenovan stolp Šenkov turn v Šinkovem Turnu pri Vodicah. Nekateri od njih so zakonce našli med kranjskim plemstvom, konec 14. in v prvi polovici 15. stoletja so bili tudi štajerski in kranjski deželni glavarji.
Mirenski Grad, strateško pomembna vzpetina nad Mirnom ob reki Vipavi, bi lahko prejel ime po tamkajšnjem gradišču ali/in gradu. V poznem srednjem in zgodnjem novem veku ime Grad še ni v ospredju. Vzpetina se omenja v povezavi s cerkvijo sv. Marije. Kaže, da toponim ni bil povezan s sedežem fevdne narave, pač pa najverjetneje z obzidanim prostorom iz (pozno)antičnega oziroma še prazgodovinskega obdobja.
Prispevek obravnava udejanjanje mestnih pravic Loža v časovnem razponu od formalne ustanovitve mesta leta 1477 do prve polovice 19. stoletja. Lož je bil v slovenskem prostoru eno najmlajših srednjeveških mest in edino, za katero se je v izvirniku ohranila pergamentna ustanovna listina. Tej je do leta 1832 sledil še ducat vladarskih privilegijev, ki so v glavnem ohranjeni v prepisu. Največja težava, s katero se srečujemo pri zasledovanju praktične uporabe zapisanih mestnih pravic, je kronično pomanjkanje virov prve roke o mestni upravi in sodstvu, ker je mestni arhiv skoraj v celoti uničen. Tako se je pri preučevanju funkcioniranja mesta mogoče opreti skoraj samo na arhive zunanjih dejavnikov, predvsem višjih oblastnih organov. Prispevek je razčlenjen v poglavja, ki obravnavajo: razmerje med mestom Lož in istoimenskim zemljiškim gospostvom, pravice in dolžnosti mestnega prebivalstva, mestno upravo in sodstvo ter gospodarstvo.
Postelje in posteljna oprema v zapuščinskih inventarjih plemiške družine Strassoldo
Prispevek temelji na prvi sistematični analizi zapuščinskih inventarjev članov rodbine Strassoldo ter prikazuje vrednosti in materiale, povezane s posteljami ter posteljno opremo. Bogate družine so v svojih domovih posedovale ležišča različne kakovosti in vrednosti, saj so bila namenjena tako članom rodbine kot služinčadi. Zapuščinski inventarji Strassoldov pogosto vsebujejo podrobne podatke o tem, kaj je sestavljalo posamezno posteljo in iz katerih materialov so bili njeni elementi. Na podlagi tega lahko razberemo, v kakšnih posteljah so spali pripadniki višjih družbenih slojev in kakšne so uporabljali njihovi uslužbenci, pri čemer so bile razlike pri slednjih povezane z njihovim položajem. Razmere služinčadi je mogoče primerjati z razmerami socialno razslojenega podeželskega prebivalstva, kar omogoča vpogled v stopnjo spalne kulture v drugi polovici 18. stoletja na območju Goriško-Gradiške grofije.
Slovensko ljudsko slovstvo – zgodovinarjev vir za preučevanje gradov
Prispevek povzema podrobne zaznamke o gradovih v slovenskem pesemskem in delu proznega ljudskega izročila, ki jih more zgodovinar uporabiti kot vir za preučevanje gradov v preteklosti. Skozi besede ustvarjalcev slovenskega ljudskega slovstva predstavlja njihovo konkretno videnje gradov in grajskih prebivalcev. Pesemsko in prozno ljudsko izročilo se po sporočilnosti za zgodovinarja razlikujeta tako zaradi različne oblike in načina podajanja vsebine kot zaradi različnih poudarkov ustvarjalcev in interpretov besedil.
Naselbinska dediščina v Goriških brdih na primeru vrednotenja naselij Biljana in Fojana
Prispevek ponuja vpogled v spomeniškovarstveno metodo vrednotenja naselij na primeru dveh izbranih naselij, Biljane in Fojane, v Goriških brdih. Vrednotenje je bilo opravljeno za namen priprave predloga za vpis enote dediščine v Register nepremične dediščine in za zavarovanje naselij v okviru prostorskega načrta občine Brda. V Goriških brdih ima status registrirane naselbinske dediščine devet naselij, od katerih sta Šmartno in Slapnik z Odlokom o razglasitvi za kulturni spomenik razglašena za spomenik lokalnega pomena.
Fototeka Muzeja novejše in sodobne zgodovine Slovenije v luči razvoja muzeja: od njenih začetkov do današnjih dni
V prispevku je predstavljen razvoj fototeke Muzeja novejše in sodobne zgodovine Slovenije, ki obsega približno štiri milijone posnetkov na različnih nosilcih in hrani največjo nacionalno zbirko fotografij. V uvodnem delu sta najprej predstavljena vloga fotografije kot zgodovinskega vira in njen pomen v vsakdanjem življenju. V nadaljevanju je za širše razumevanje konteksta prikazan razvoj muzeja, saj so se njegovo poslanstvo, zbiralna politika in organizacijska shema skozi čas močno spreminjali ter pomembno vplivali na zbiranje fotografskega gradiva. Osrednji del prispevka prinaša kratek zgodovinski pregled razvoja fototeke, s poudarkom na prostorih, v katerih se gradivo hrani, ter na strokovnem urejanju fotografskih fondov in zbirk. Predstavljeni so tudi različni načini promocije in diseminacije fotografskega gradiva, med katerimi izstopajo fotografske razstave ter različne publikacije, poseben poudarek pa je namenjen sodelovanju z avtorji fotografij, ki jih hrani muzej.
Muzej novejše in sodobne zgodovine Slovenije
Avtorske pravice (c) 2026 Monika Močnik https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Javno delovanje goriške ženske podružnice Družbe sv. Cirila in Metoda na področju kulture
Družba sv. Cirila in Metoda (CMD) je bila v obdobju Avstro-Ogrske osrednja slovenska narodnoobrambna organizacija. Njeno delovanje je bilo pomembno predvsem za razvoj šolstva in krepitev slovenske narodne zavesti. Aktivnosti je razvijala na razširjeni mreži podružnic, s katerimi je pod svojim okriljem združevala večino slovenskega narodnostnega ozemlja. Uspešno se je uveljavila tudi na Goriškem in Gradiškem, kjer je ustanovila in vzdrževala več vzgojno-izobraževalnih institucij. CMD je bila pomembna tudi za žensko emancipacijo, saj je podpirala ustanavljanje samostojnih ženskih podružnic in je tako članicam omogočila aktivno vključevanje v javni prostor. Članek na primeru delovanja ženske podružnice CMD v Gorici predstavlja javne aktivnosti članic na področju kulture, predvsem v smeri izobraževanja in utrjevanja slovenske narodne zavesti.
Oljenka z upodobitvijo gladiatorja iz Emone
Leta 2024 so arheološke raziskave na območju, ki je bilo predvideno za gradnjo večstanovanjskega kompleksa Emonika v Ljubljani, razkrile doslej še neraziskan del severnega grobišča rimske kolonije Emone (Colonia Iulia Emona). V enem od grobov so odkrili oljenko z upodobitvijo gladiatorja tipa murmillo (tudi mirmillo ali myrmillo) ter z napisnim poljem v obliki tabule ansate (tabula ansata), v katerem je zapisana črka B. Namen prispevka je raziskati pomen in kontekst te izjemne najdbe.
Avtorske pravice (c) 2026 Julijana Visočnik, Bernarda Županek, Ana Kovačič https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Konec rodbine Kacenštajnskih in njihovega gradu
Grad Kacenštajn in njegov plemiški rod sta v preteklosti pritegnila že precej zanimanja domačega zgodovinopisja in kastelologije. Kljub temu doslej objavljeni prispevki niso nikoli zares celovito pojasnili, kako so se Kacenštajnski po dolgem obdobju službovanja v vrstah celjske klientele v zgodnjem 15. stoletju odvrnili od svojih nekdanjih gospodov in postali vazali habsburških vojvod. S sistematičnim pregledom listinskega gradiva in ob vključitvi nekaterih za zdaj še neupoštevanih virov lahko precej podrobneje rekonstruiramo življenje zadnjih rodov Kacenštajnskih, ki so zaradi nepremostljivih finančnih težav prestopili med habsburške fevdnike. Njihov dokončni prelom s Celjskimi pa je sprožil nikoli poravnan dolg, ki ga je grof Friderik II. najverjetneje spomladi oziroma v začetku poletja 1442 izterjal s silo. Uničenje Kacenštajna je zapečatilo tudi usodo njegovih zadnjih, povsem obubožanih lastnikov.
Avtorske pravice (c) 2026 Tomaž Lazar https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Prva tri desetletja življenja vidnega ljubljanskega protestanta Lenarta Budine (1500–1573)
Prispevek se osredinja na prvih trideset let življenja leta 1500 v glavnem mestu Kranjske (ali njegovi bližini) rojenega in tu leta 1573 umrlega Lenarta Budine, ki je poznan predvsem kot prvi rektor protestantske deželnostanovske šole v Ljubljani. Avtorica se posveča zlasti vprašanjem, ki zadevajo Budinovo rojstvo, identiteto njegovih staršev, študij v Leipzigu in Freiburgu im Breisgauu, zaposlitev v tiskarni Johanna Frobna v Baslu, poučevanje v bližnjem Rheinfeldnu ter stike z Erazmom Rotterdamskim, Heinrichom Glareanom in drugimi humanisti. Izpostavljena je Budinova morebitna povezava z dvorom Ferdinanda I. in krogi blizu papeške kurije v letih pred njegovo vrnitvijo v Ljubljano okoli leta 1533. Avtorica se posebej dotakne še vprašanja, kako pomembno je bilo za Budino učenje grščine – jezika, z osnovami katerega bi lahko po vrnitvi v rojstno mesto svoje učence seznanjal tudi kot »latinski učitelj«.
Avtorske pravice (c) 2026 Lilijana Žnidaršič Golec https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Zapuščinski inventar višjega rudarskega sodnika Ulrika Pittona
Prispevek obravnava podrobno analizo zapuščinskega inventarja Ulrika Pittona, meščana Kranja ter višjega rudarskega sodnika na Kranjskem in Goriškem med letoma 1616 in 1634. V prvem delu je obravnavana njegova življenjska zgodba, kolikor jo je mogoče rekonstruirati na podlagi razmeroma redkih pisnih virov. Drugi del je namenjen predstavitvi in analizi njegove materialne zapuščine, ki je bila popisana dober mesec dni po smrti leta 1635. Tako popis inventarja kot tudi drugi viri pričajo o tem, da je bil Pitton razmeroma premožen meščan in trgovec, tudi z nekaj zemljiške posesti.
Avtorske pravice (c) 2026 Gašper Oitzl https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Žensko nasilje in medosebne sovražnosti v zapisnikih trškega sveta Lenart (1640–1740)
Članek obravnava »vsakdanje« medosebne spore, ki so izbruhnili v nasilje, protokolirane v zapisnikih trškega sveta Lenart v Slovenskih goricah v obdobju 1640–1740, pri čemer se osredotoča na vlogo žensk v sovražnostih v manjšem urbanem naselju. Njihova analiza se je izkazala kot ključna ne le za preučevanje »ženskih« sovražnosti, temveč tudi za ustrezno razumevanje takratnih družbenih odnosov in spolnih vlog. Vloga žensk v sporih in njihovem reševanju je bila sicer praviloma drugačna od moške; v ohranjenih virih je neredko v ozadju, toda zato še zdaleč ni zanemarljiva – članek med drugim izpodbija predstavo o (upo)rabi nasilja kot izključno moški domeni.
Avtorske pravice (c) 2026 Veronika Kos https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Ljutomerski Marijin steber doslej še ni bil sistematično obravnavan. V prispevku je obravnavan na podlagi razpoložljivega arhivskega gradiva in temeljitejše slogovne analize. Naročnik, trški sodnik Matija Petek, in leti naročila (1729) ter obnove (1854) so znani z napisne plošče spomenika. Za izdelavo kamnitih figur je bil zelo verjetno izbran graški kipar Johann Jakob Schoy. Od prvotnega baročnega spomenika so se ohranili samo nekateri elementi, saj je bila arhitektura Marijinega stebra sredi 19. stoletja povsem spremenjena. Pri prenovi, ki je podrobno dokumentirana v arhivskem gradivu, sta sodelovala radgonska mojstra, kamnosek Anton Spranger in slikar ter pozlatar Johann Klein. Prispevek dopolnjuje dosedanje vedenje o procesu naročanja in obnavljanja javnih baročnih spomenikov.
Avtorske pravice (c) 2026 Jure Donša https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Ko skušamo v Ljubljani poiskati še danes živo toponimiko iz časov obzidanega mesta (do konca 18. stoletja) ali izpred srede 19. stoletja, ko je mesto pospešeno zakorakalo v industrijsko dobo, se pokažejo velike razlike v kontinuiteti in ohranjenosti starih imen med slovensko prestolnico na eni strani ter zgodovinskimi središči drugih evropskih prestolnic in nasploh mest stare celine na drugi. Glavni namen pričujočega prispevka je ugotoviti, koliko starejše toponimike je v Ljubljani sploh še ohranjene ter kakšna je bila usoda izginulih uličnih imen. Prispevek je razdeljen na dva dela. V prvem je govor o splošnih značilnostih ljubljanske mestne toponimike (imen ulic, cest in trgov) – o njeni vsebini in procesih spreminjanja –, drugi del pa je zasnovan kot sprehod skozi staro mesto, med katerim se bralec na posameznih primerih – toponimih in mikrotoponimih – seznanja z dinamiko njihovega spreminjanja in preoblikovanja. Zelo veliko preimenovanj je bilo iz ideoloških razlogov po drugi svetovni vojni z vrhuncem leta 1952 in razen redkih izjem brez vrnitve na staro po koncu komunističnega obdobja.
Avtorske pravice (c) 2026 Boris Golec https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
V prispevku so uvodoma predstavljeni kriteriji zgodnjega zbiranja historičnega pohištva v Pokrajinskem muzeju Maribor in njegovih predhodnikih. Sledijo kronološko, po letnicah rojstva nanizani podatki o izdelovalcih osmih kosov pohištva iz muzejske zbirke. Članek se omejuje na obrtnike, ki so svoje delavnice ustanovili do leta 1900: Wiesauerja, Lacherja, Ballina, Quittnerja, Blaschitza, Potočnika, Stojana in Ratha. Ob izdelovalcih je podrobneje opisan njihov izbrani pohištveni kos, navedeni pa so tudi njihovi drugi izdelki, ki so uvrščeni v mariborsko zbirko pohištva. V članku so združeni izsledki obdelave primarnih pisnih in materialnih virov, navedeni so znani naročniki, lastniki oziroma uporabniki tega pohištva iz Vuhreda, Fale, Viltuša in Maribora.
Avtorske pravice (c) 2026 Mirjana Koren https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Jakob Aljaž – med javno podobo simbola slovenstva in finančno stisko v poznih letih
Članek obravnava prizadevanja Jakoba Aljaža za izboljšanje njegovega finančnega položaja po prvi svetovni vojni, ki vključujejo prošnje za povišanje državne podpore (kongrue) in predlog za podelitev izredne pokojnine za zasluge. Aljaž je kljub izjemnim zaslugam za utrjevanje slovenskega simbolnega prostora starost preživel v skrajni finančni negotovosti. Bil je povsem odvisen od skromne državne podpore, dotacij in darov, saj mu prihodkov od pašne bere ni uspelo realizirati, donos od rodovitnih kmetijskih zemljišč je bil majhen, z gozdom pa je imel stroške zaradi omejitev koriščenja in izdanega pogozdovalnega odloka. Obdobje po letu 1918 zaznamujejo draginja, Aljaževa investicijska velikopoteznost (gradnja stavbe Društvenega doma v Dovjah), izguba prihrankov župnije (odpis avstro-ogrskega vojnega posojila), finančno preudarna politika škofa Antona Bonaventure Jegliča (ustvarjanje prihrankov) ter povečan dotok turistov v Dovje (inflacijski pritisk na hrano in storitve).
Avtorske pravice (c) 2026 Željko Oset https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Germanizacija toponimov pod nemško okupacijo Gorenjske 1941–1945
Avtor v prispevku prikaže proces ponemčevanja slovenskih krajevnih imen (toponimov) na Gorenjskem v času nemške okupacije med letoma 1941 in 1945. Okupacijske oblasti so se pri uradnem preimenovanju krajev iz slovenskih v nemške večinoma oprle na nemška poimenovanja krajev iz časa Avstro-Ogrske, ponekod pa so uvedle povsem nova nemška poimenovanja. To je bilo največkrat v primerih, ko je bodisi dotedanje nemško poimenovanje temeljilo na slovenskem izvirniku in je bilo zato nemško govorečemu preveč težavno za izgovorjavo bodisi je imelo preveč katoliško konotacijo. V večjih gorenjskih krajih, kjer so že imeli uveden ulični sistem naslovov, pa pri po-/pre-/imenovanjih ulic in trgov ob splošnih ponemčevalnih težnjah zaznavamo še težnjo po utrjevanju politične hegemonije nacistične stranke (NSDAP), saj poleg poimenovanj po znamenitih osebnostih iz nemške zgodovine in kulture uvajajo poimenovanja po vodilnih možeh nacionalsocialističnega gibanja.
Avtorske pravice (c) 2026 Damjan Hančič https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Na podlagi analiz ohranjenih grajenih struktur, starih upodobitev, starih fotografij, posestnozgodovinskih podatkov in z upoštevanjem ustreznih analogij je mogoče opredeliti glavne razvojne faze ene od najbolj prepoznavnih historičnih grajenih stvaritev v Zgornji Savinjski dolini. Grad je najverjetneje nastal v drugi polovici 12. stoletja in so ga v poznem srednjem veku najbrž vsaj trikrat razširili. V 16. stoletju je dobil zunanje obzidje s tremi valjastimi stolpi, v 17. stoletju pa so ga preoblikovali v renesančno rezidenco ljubljanskih škofov. Zatem v 18. in 19. stoletju ni bil več deležen ambicioznejših gradbenih posegov. V 18. stoletju so porušili srednjeveško grajsko jedro. Okoli leta 1900 so ga obnovili in mu med letoma 1917 in 1920 dodali historistično kapelo. Med drugo svetovno vojno je bil grad razdejan in nato v drugi polovici 20. stoletja postopno temeljito prenovljen.
Avtorske pravice (c) 2025 Igor Sapač https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Grad Rudenek je nastal v drugi četrtini 14. stoletja kot dokaj velika nova dvodelna glavna rezidenca za rodovino gospodov Vrbovških in zaradi njegove postavitve je izbruhnila fevdalna vojna. Po vojni sta pomen gradu in gospodov Vrbovških upadala. Najpozneje do 16. stoletja so opustili prvotno grajsko jedro. Prosto stoječi gotski stolp se je ohranil in kmalu po letu 1578 so ob njem zgradili novo renesančno stavbno zasnovo, ki je dobila funkcijo intimne podeželske rezidence ljubljanskega škofa Janeza Tavčarja. Po prvi tretjini 17. stoletja je bil grad zaradi izgube rezidenčnega in gospodarskega pomena vse bolj zanemarjen ter so ga zato kmalu po letu 1681 opustili. Ostali so razmeroma skromni ostanki, ki pa omogočajo interpretacijo stavbnega razvoja. V prispevku sta v strnjeni obliki predstavljeni tudi stavbnozgodovinski analizi dvora oziroma dvorca Lešje ter nekdanjega gradu Rudenštajn, ki sta z Rudenekom zgodovinsko in prostorsko povezana.
Vpogledi v kmečki upor v gospostvu Gornji Grad na začetku 17. stoletja
Prispevek na podlagi obstoječe literature in analize arhivskega gradiva obravnava izbrane vidike kmečkega upora podložnikov gornjegrajskega gospostva, ki ga zgodovinopisje umešča v obdobje med letoma 1602 in 1607, ko je gospostvo upravljal ljubljanski škof Tomaž Hren. Prispevek se osredotoča predvsem na dva glavna vsebinska sklopa. Prvi obravnava vzroke in okoliščine upora ter izpostavlja nekatere konkretne dogodke, zlasti tiste iz obdobja pred letom 1602 in začetne faze upora. V drugem delu se ukvarja z vprašanjem obravnave upora pred posvetno in cerkveno oblastjo, s posebnim poudarkom na vlogi deželnoknežje komisije in apostolskih nuncijev ter končni razsodbi nuncija Salvaga iz leta 1607. Namen prispevka je osvetliti začetno in sklepno dogajanje upora, ki je bilo v literaturi doslej manj obravnavano.
Avtorske pravice (c) 2025 Nina Ošep, Lucija Pečnik https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
O pisni dediščini knjižnice frančiškanskega samostana Nazarje
Prispevek celovito predstavi zgodovino in dediščino frančiškanske knjižnice v Nazarjah kot pomembnega kulturno-intelektualnega središča Zgornje Savinjske doline od 17. stoletja dalje. V prvem delu na podlagi virov, kot so Diarium Conventus Nazarethani in inventarni zapisi, kritično obravnava začetke knjižnice ter zavrača tezo o njenem bosanskem izvoru. Pokaže, da se je fond postopoma oblikoval že vse od naselitve bratov v Nazarjah, pri čemer so bili pomembni tudi darovi, kot je oporoka Ludvika Umeka leta 1752. Drugi del prispevka prinaša prvi sistematični popis več kot 26 srednjeveških rokopisnih fragmentov, od liturgičnih do hagiografskih in pravnih ter posvetnih besedil, ki so se ohranili v vezavah knjig nazarskega fonda. Ti lahko pomembno razkrivajo poti prenosa gradiva v Nazarje. Tretji del obravnava burno usodo knjižnice v 20. stoletju, zlasti izgube in uničenje med drugo svetovno vojno, poznejše razselitve in najdbe knjig, ki so veljale za izgubljene. Članek tako združuje zgodovinske, kodikološke in kulturnodediščinske raziskave.
Avtorske pravice (c) 2025 Jan Dominik Bogataj, Anja Božič, Bernardin Domen Iljaš https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Starejša uradovalna slovenika iz Zgornje Savinjske doline (1604–1842)
Zgornja Savinjska dolina je območje, iz katerega smo že doslej poznali več starejših slovenskih uradovalnih besedil oziroma zapisov uradovalne narave, nastalih pred sredo 19. stoletja: odlok škofijske sinode in prevod papeškega breva, oba iz Gornjega Grada, ter prisežna obrazca za novosprejete tržane v trgih Rečica ob Savinji in Mozirje. Odkritja zadnjih let so prinesla na površje še nove dokumente, zlasti desetinske registre, pa tudi dve posebnosti v celotnem slovenskem prostoru: edini slovenski podložniški inventar in edino podložniško oporoko, ki jo je zapisal duhovnik. Prispevek prinaša pregled vseh doslej odkritih slovenskih uradovalnih zapisov iz Zgornje Savinjske doline, pri čemer so natančneje predstavljeni tisti, ki doslej še niso bili obravnavani in objavljeni.
Avtorske pravice (c) 2025 Boris Golec https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Romanja in romarske cerkve v Zgornji Savinjski dolini v času baroka
Prispevek prinaša vpogled v romanja in romarske procesije predjožefinskih župnij Zgornje Savinjske doline v času baroka. Na podlagi podatkov iz matrikul in vizitacij je predstavljen koledar romarskih procesij, v nadaljevanju pa so sistematično obravnavane vse romarske cerkve tega področja.
Avtorske pravice (c) 2025 Metoda Kemperl https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Čevljarska zadruga iz Mirna v begunstvu v Savinjski dolini
Članek poskuša rekonstruirati begunsko izkušnjo čevljarske zadruge iz Mirna v Savinjski dolini med prvo svetovno vojno. Temelji na dveh virih, zgodovini čevljarske zadruge, ki jo je napisal njen dolgoletni vodja Anton Vuk (1883–1967), in dnevniku za del leta 1917, ki ga je vodil tajnik zadruge Leopold Kemperle (1886–1950). Po vstopu Italije v vojno so se morali prebivalci Mirna izseliti že 23. maja 1915. Vodstvo čevljarske zadruge (ustanovljena 1908) je primerne prostore za delavnice našlo v gradu Vrbovec pri Rečici v Savinjski dolini, družine delavcev in delavk pa so naselili v okoliških krajih. Čevljarska zadruga je tudi v begunstvu delovala po zadružnih načelih, sistematično je skrbela za proizvodnjo vojaške in civilne obutve, dobavo materiala, preskrbo begunske kolonije z živili, obleko, drvmi in premogom ter za begunske in vojaške podpore.
Avtorske pravice (c) 2025 Petra Svoljšak https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Kaj je v Herletovo vpisno knjigo v Solčavi napisal učiteljski absolvent o vzponu na Ojstrico avgusta 1881?
V vpisni knjigi gostilne Herle v Solčavi, ki jo je leta 1963 v Planinskem vestniku predstavil prof. Tine Orel, beremo tudi o vzponu štirih mladeničev na Ojstrico avgusta 1881. To so bili Fran Skaza in Miha Levstik, ki sta se šolala na učiteljišču v Mariboru, ter dva mlada planinca iz šoštanjske družine Vošnjak/Woschnagg. Po vrnitvi v dolino je Levstik na treh straneh planinske vpisne knjige v Solčavi dramatično popisal njihov vzpon. V prispevku je objavljen prepis tega vzpona s komentarji. Omenjene so še nekatere učiteljske in šolske povezave s Savinjskimi planinami konec 19. stoletja. Na začetke delovanja tamkajšnjih planinskih društev sta vplivala učitelja Miha Kos in Fran Kocbek, avtorja prvega slovenskega planinskega vodnika iz leta 1894 Vodnik za Savinske planine in najbližjo okolico.
Avtorske pravice (c) 2025 Branko Šuštar https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Osvoboditev Zgornje Savinjske doline jeseni 1944
Na podlagi arhivskega gradiva ter povojne literature avtor v članku predstavi območje Zgornje Savinjske doline v času druge svetovne vojne, s poudarkom na obstoju osvobojenega ozemlja na tem območju med septembrom in decembrom 1944. Partizanske sile so izkoristile začasno oslabljenost okupatorjevih sil ter s strategijo istočasnih napadov na širšem območju osvobodile celotno Zgornjo Savinjsko dolino, kjer so vzpostavile sistem javne uprave. Toda prisotnost takega svobodnega ozemlja je ogrožala strateško prehodnost na območju Spodnje Štajerske in Slovenije, zaradi česar je okupator ponovno zavzel Zgornjo Savinjsko dolino in obdržal nadzor nad njo do konca druge svetovne vojne.
Avtorske pravice (c) 2025 Klemen Kocjančič https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Članek obravnava življenjsko in planinsko pot Branka Zemljiča (1887–1961), učitelja, kulturnega delavca in dolgoletnega tajnika Savinjske podružnice Slovenskega planinskega društva. Njegovo delovanje je umeščeno v širši okvir razvoja planinstva na Slovenskem na prelomu iz 19. v 20. stoletje ter prva desetletja 20. stoletja, ko so bile gore ne le prostor za preživljanje prostega časa, temveč tudi prizorišče narodnostnega in kulturnega boja. Posebna pozornost je namenjena Zemljičevim prizadevanjem za utrjevanje slovenske navzočnosti v savinjskem delu Kamniško-Savinjskih Alp. Izpostavljena je »zgodba« iz njegovih mladostnih let o območju Korošica pod Ojstrico oziroma osebna izpoved narodnostnega boja, povezana s simbolnim pomenom planinskih koč. Zemljičevo delo kaže, kako so se v planinstvu prepletali vsakdanji napori posameznika z vprašanjem identitete in pripadnosti, njegova zapuščina pa ponuja dragocen vpogled v nastajanje slovenskega planinskega prostora.
Avtorske pravice (c) 2025 Peter Mikša, Matija Zorn https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Planina Grohot skozi čas: delo, sorodstvo in lastništvo
Planine so gorska pašna območja, kamor kmetje v poletnih mesecih selijo živino. To omogoča tako učinkovitejše kmetovanje kot ohranjanje lokalnih praks, znanj in vedenj ter pokrajin. Planine v Sloveniji so večinoma v skupni lasti oziroma rabi, medtem ko Solčavsko zaznamujejo skoraj izključno zasebne planine. Med njimi izstopa skupna planina Grohot, ki je hkrati edino pastirsko naselje na obravnavanem območju. Prispevek, ki obravnava Grohot, temelji na etnografski raziskavi ter je tematsko razdeljen na tri področja: kmečka opravila, pomen sorodstva in lastništvo. Grohot je bil nekoč mlečna planina, kjer so majerice skrbele za predelavo mleka, danes pa v planini pase živino najet pastir ali pastirica. Sorodstvene strukture, ki omogočajo prenos znanja in virov, so ključne za ohranjanje in delovanje planine. Zgodovina Grohota odraža širše spremembe lastništva in kmetijske politike v 20. in 21. stoletju: od pašnih pravic, nacionalizacije in denacionalizacije do vključevanja Slovenije v Evropsko unijo, kar kaže na prepletanje lokalnih praks z državnimi in evropskimi vplivi.
Avtorske pravice (c) 2025 Elizabeta Vršnik https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0